Арсений Тарковски
Щом въздушната тревога…

Превод от руски: Светлозар Жеков, 2007

chitanka.info

Щом въздушната тревога

на земята обявят,

в миг протягат се до бога

белите криле за път.

Щом душата смут обхваща

и плътта разтърсва плач,

в тоя смъртен град изпраща

господ своя съгледвач.

Той през мрака прелетява,

през лазурните лъчи,

но невидим все остава

за човешките очи.

Слиза пратеникът божи

през засади и стрелба,

лудостта не го тревожи

на човешката съдба.

И ни гледа той — бездомни,

в ад подземен до зори

и сред мрачни катакомби

ангелският взор гори.

Но молби не трогват бога:

ангелско сърце — елмаз!

Все така тръбят тревога

и не чува господ глас.

И разсякъл сумрак душен,

ненамерил тук цветя,

ангелът е равнодушен

пред сълзите и скръбта.

А не сме от бога взели

и небесните врата

не обстрелвахме с шрапнели

ние — глуха нищета.

И каква ни е вината

тук, сред адска тъмнина?

Или ангелът с крилата

носи цялата вина…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.